Едгар Алън По
Камбаните

Превод от английски: Георги Михайлов, 1996

chitanka.info

I

Чуй сред полунощни сън

как шейни отронват вън

звън след звън,

звън след звън!

Как полъхват и ни вдъхват несънуван, дивен сън!

О, как звънко, звънко, звънко

плуват в нощни въздух вън!

А в мъгла обвити тънко, слушат рой звезди през сън

как напява всеки звън,

че след мъка и заблуда

идват дните на пробуда,

на очакваното чудо —

на блажен и влюбен сън!

В снежен път шейни летят:

сребърни звънци звънтят

и с припевен ритъм верен,

като древен стих размерен,

разпилени, ту пък слени —

звън след звън

в звън един:

— Дин! — Дин! — Дин! —

— Дин! — Дин! — Дин! —

Как полъхват и ни вдъхнат несънуван, дивен сън!

II

Сватбен звън звъни навън —

златен звън!

Вечно девствен, лей приветствен той възторжен сън!

Вест понесъл с весел ек,

той лети в нощта далек

и подобно чучулига,

всеки миг

от вълните златорунни на акорди тънкострунни

той се вдига и достига

лунни лик!

А камбаните черковни

нежно тръпнат, сякаш шъпнат древни приказки любовни.

И съгрян

в техни блян,

цели свят навред съзира в бъдещето светъл сън.

Възвестен от хор камбани с благодатен златен звън

посред дим

от тамян,

смях и шум —

— Бим! — Бам! — Бум! —

Бим!

Бам!

Бум!

III

Мирни сън прокуди вън

меден звън!

В нощ безсънна той прозвънна бедствие навън!

Звън след звън

с гневна мощ

ужас вей в самата нощ

и отмина по-нататък!…

Звън след звън —

ту по-дълъг, ту по-кратък —

страх навред вселява вън!

И страхът е тъй голям!

Въздухът от плач раздран!

— Дан! — Дан! — Дан! —

— Дан! — Дан! — Дан! —

Че камбаните пияни, неспособни да звънят,

само бият, само вият и вопият, и крещят!

Само плачат за пощада

и към пламналата сграда

вопли горестни редят…

А пожарът многошумен,

ту затихнал, ту безумен,

пак пламти —

носи се, пълзи, лети

все нагоре, все нагоре

и настръхнал той говори:

„Ще хвърча!

Ще се нося, огнекрили, срещу лунната лъча!

Месеца ще стигна или — ще умра, ще замълча!“

То сред кипнала метежност

и безбрежност от огън

приказка за безнадеждност

там навън

с тръпки ледни шепне медни звън —

и със слух от страх терзан.

Знай ухото:

вред е злото!

Вред пожара се разгаря, вред е пламъкът разлян —

— Дан! — Дан! — Дан! —

— Дан! — Дан! — Дан! —

В общи пукот сетне звукът, ужас — звукът сам!

IV

Погребален скръбен звън

стене вън!…

Вечна горест в тленна орис — край на горки жизнен

сън…

В тихия вечерен час

с ужаса на своя глас

колко скръб той буди в нас!

И неволно ний тъжим:

поглед в сълзи потопим

и ридаем в скръб, че знаем: сън навеки ще заспим!

Тъй унил и тъй печален,

той нараства в дълъг плач

и в привечерния здрач

със припева погребален

в Божи храм слят едвам —

Бам!…

Бам!…

Ту плачевен, ту сподавен, тоя гневен, бавен звън

възвестява, че страдалец е заспал последен сън!

От черковните килии

и за грешни, и светии

отечава тъжен звън —

пръст сърцето ще покрие, а очите — вечен сън!

О, там черният звънар,

смел и твърд,

бий на смърт —

Смърт!

Той над всички горд стои

като някой господар —

някой цар!

Той се смее и шуми

и гърми, гърми, гърми;

до камбаната застава

и така я разлюлява,

че тя горко заридава —

и с плача си възвестява,

че вървим

все натам

в своя друм —

Бим!…

Бам!…

Бум!…

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.